MII DE OAMENI AŞTEPTÂND DUPĂ MÂNCARE
SENATUL DECLARĂ STARE DE URGENŢĂ
GENERALUL MARCIUS ABOLEŞTE DREPTURILE CIVILE
ÎNTR-UN LOC NUMIT ROMA
Nu mergeţi mai departe până nu mă ascultaţi.
Sunteţi hotărâţi să vă daţi viaţa mai bine decât să crăpaţi de foame?
- Suntem hotărâţi! - Suntem hotărâţi!
Aflaţi mai întâi că cel mai mare duşman al poporului este Caius Marcius.
Ştim!
Să-l ucidem!
Astfel, o să cumpărăm grâul cu preţul fixat de noi.
Suntem luaţi drept cetăţeni săraci, iar patricienii drept cetăţeni buni.
Foamea, care ne istoveşte, priveliştea mizeriei noastre
şi suferinţa noastră reprezintă desfătarea lor.
O să ne răzbunăm cu frigările noastre, înainte de a rugini ca ele.
Niciun cuvânt în plus! Haideţi!
Tăcere!
Cine e aici?
Preacinstitul senator Menenius, unul care a iubit totdeauna poporul.
Să ştiţi, prieteni, nobilimea vrea, iubindu-vă, să vă ajute.
Foame şi scumpete or fi la fel,
chiar de-aţi putea să-mpungeţi cortul cerului cu ţeapa
pe care o rotiţi spre Senat.
Ne lasă să murim de foame, şi hambarele lor gem de cât grâu au în ele!
REZERVA DE GRÂNE ROMA
Pâine!
- Pâine! - Pâine!
Ce se-ntâmplă?
Lichele răsculate, vă mănâncă atâta limba,
că tot scărpinând-o o să vă acoperiţi întregi de râie.
Ai numai vorbe bune pentru noi.
O vorbă bună ţie ar fi precum aş măguli cu scârbă.
Câinilor, care vi-i vrerea? Nu vă convin nici pacea nici războiul.
Războiul vă-nspăimântă. Pacea bună vă face mai obraznici.
Cine se-ncrede în voi găseşte-n loc de lei doar iepuri,
şi gâşte află unde vulpi aşteaptă.
Simţiţi doar ură pentru ce e nobil.
Spânzurătoarea-i bună pentru voi! Să cred în voi?
O clipă doar să treacă, şi numiţi prea nobil ce-aţi urât
şi ticălos pe cel slăvit ca zeii.
Ce mai vreţi? Vă îmbulziţi pe unde-i o piaţă
urlând contra Senatului, ce singur, alăturea de zei, în frâu vă ţine
să n-ajungeţi a vă mânca între voi.
Plecaţi!
Plecaţi acasă, voi, pleavă vânturată!
Înapoi!
REVOLTA VOLSCILOR DE LA GRANIŢĂ IA AMPLOARE
TULLUS AUFIDIUS AMENINŢĂ CĂ VOLSCII VOR ATACA ROMA
SEDIUL VOLSCILOR ANTIUM
- Te rog! - Ştii cine sunt?
Te ştiu bine.
Mi se pare că te cheamă Aufidius.
Aşa e.
Sunt roman.
Ce mai e nou prin Roma?
În Roma s-a întâmplat o răscoală ciudată.
S-a ridicat poporul contra senatorilor.
Şi s-a potolit răscoala? A luat sfârşit?
Focul s-a stins, însă o mică scânteie l-ar putea aprinde din nou.
Luat-au volscii armele.
Comanda o are Tullus Aufidius, ţineţi minte.
Îi pizmuiesc nobleţea şi mi-e ciudă,
că dacă n-aş fi cel ce sunt, aş vrea să fiu în locul lui.
V-aţi mai luptat?
Sunt mândru să pot vâna un leu.
Titus Lartius mă va vedea încă o dată luptându-mă cu Tullus.
Arată-mi calea.
Crezi deci, într-adevăr, Aufidius,
că cei din Roma ştiu ce plănuim şi tot ce facem?
Te-ndoieşti de asta?
Nici patru zile n-au trecut de când primit-am veşti ce zic aşa.
Acum, că am aflat, avem un avantaj.
Zvonurile spun că vechiul tău inamic, Marcius, are comanda asupra romanilor.
Dacă-l voi întâlni pe Marcius,
e limpede că lupta nu sfârşeşte decât atunci când unul din noi cade.
De va fi să-l mai întâlnesc odată, al meu va fi, sau eu voi fi al lui.
CETATEA VOLSCĂ CORIOLI
Acoperiţi-mă!
Sunt mai sfruntaţi decât credeam, şi fruntea mânia mi-o îneacă în sudoare.
Acel ce se codeşte să ştie că un volsc e pentru mine
şi o să-mi simtă ascuţişul spadei! Mergeţi!
Hai!
Fugiţi!
Cetăţenii din Corioli au simţit pe pielea lor furia lui Marcius.
Trupele lor au fost forţate să se retragă din tranşee...
Te rog, fata mea, cântă
sau spune-mi ceva care să-mi mai descreţească fruntea.
Dacă soţ mi-ar fi fost fiul meu,
mi-ar face mai multă plăcere lipsa lui,
prin care îşi cucereşte atâta glorie,
decât îmbrăţişările culcuşului, unde i-aş fi cunoscut iubirea.
Când era băiat mic şi singurul meu copil,
când mă gândeam cum l-ar împodobi cinstirile înalte,
mă bucuram să-l văd căutând primejdia, unde putea spera să găsească slava.
L-am trimis într-un război groaznic,
din care s-a întors cu fruntea încununată de laur.
Şi de-ar fi pierit pe câmpul de luptă? Ce-ai fi zis atunci, mamă dragă?
Atunci...
Gloria lui de-a pururi mi-ar fi devenit copil.
Ascultă ce-ţi spun.
Dacă aş avea doisprezece fii,
aş vrea mai bine ca unsprezece dintre ei să cadă cu cinste pentru ţară
decât unul singur să se înnămolească în trândăvie şi desfrânare.
Păzi-l-ar cerul pe soţul meu de cruntul Aufidius!
Pe Aufidius îl înconvoaie sub genunchi şi-l calcă.
Îmi pare toba că-i aud cum bate.
Şi cum bate din picior şi strigă:
Laşi, veniţi încoace!
Groaza v-a fătat, deşi sunteţi născuţi în Roma.
În trupuri omeneşti simţiri de gâscă!
Infern şi Pluto! Priviţi încoace, faceţi ce fac eu!
Veniţi-vă în fire şi porniţi!
Altfel, jur pe cer şi fulgerele lui că vă lovesc, uitând duşmanul,
mai cumplit pe voi!
Îşi şterge de sânge fruntea lui.
De sânge-şi şterge fruntea?! Pe Jupiter! Nu!
Proasto, taci!
Mai mult împodobeşte bărbatul un strop de sânge decât trofee de aur.
Domnul senator Menenius a venit în vizită.
Spune-i că-l aşteptăm. Să intre.
- Îngăduie-mi să mă retrag. - Nu! De fel aceasta nu se cade.
Cinstite doamne, vă dau bună ziua.
Ce mai faceţi? Ce vă mai face băiatul?
Vă mulţumesc, e sănătos.
Îi place mai mult să vadă săbii şi să asculte tobe
decât să ia seama la ce-i spune dascălul lui.
Pe cinstea mea, întocmai ca tată-său.
Haide! După-amiază o să vă jucaţi de-a gospodinele leneşe cu mine.
- Nu, bunele domn, nu pot ieşi din casă. - Nu poţi ieşi din casă?
- O să iasă, o să iasă. - Nu, sigur nu.
Nu vreau să trec pragul casei, afară, înainte ca soţul meu să vină de la război.
Vrei să te zăvorăşti în casă fără niciun rost.
Nu pot veni.
Vei fi o a doua Penelopă.
Dar, după cum se povesteşte, toată pânza pe care Penelopa a cusut-o
în lipsa lui Ulise a umplut Ithaca de molii.
Nu, iartă-mă, bunule domn. Vorbesc serios, nu ies din casă.
Vino cu mine şi-ţi voi da nişte ştiri minunate despre soţul tău.
- Ştirile n-au putut sosi încă. - Am auzit ceva aseară.
Vorbeşti adevărat?
Bărbatul tău şi cu Titus Lartius au asediat cetatea Corioli.
Sunt siguri că o s-o cucerească şi că o să pună capăt războiului curând.
Pe cinstea mea, e adevărat! Şi acum te rog să vii cu mine.
Iartă-mă, bunule domn.
Dar îţi făgăduiesc că pe viitor o să te ascult în oricare altă privinţă.
Las-o. Aşa cum e acum, numai ne-ar strica voia bună.
Ce s-a ales de Marcius?
Este mort, desigur.
Singur este acum între duşmani, pe toţi înfruntă.
Eşti pierdut, Marcius.
Cine-i omul? Parcă-i trecut prin foc.
O, zeilor, statura-i a lui Marcius.
Vin prea târziu?
Vin prea târziu?!
Da, dacă-n sânge propriu te-ai scăldat, şi nu în sânge de duşman.
Veniţi, la pieptu-mi să vă strâng cu braţe tari,
la fel cu acele ce mi-au strâns mireasa, în noaptea nunţii.
Aufidius luptă acolo şi ucide romanii noştri.
Sângerezi! A fost prea greu, nu poţi acum din nou să faci acelaşi drum.
Nu-i lucru mare. Abia m-am încălzit.
Puţinul sânge scurs a fost un leac, nu o primejdie.
Mă duc să-nfrunt pe Aufidius!
E vreunul, şi păcat ar fi să ne-ndoim, ce fardul cu care m-am mânjit l-ademeneşte
şi care de renume prost se teme mai mult decât de moarte?
E vreunul ce moartea preafrumoasă o alege mai bine decât viaţa-n umilinţă
şi patria-şi iubeşte mai fierbinte decât pe sine însuşi?
Acela să ridice mâna sus, sau alţii pe care astfel îi încearcă gândul,
spre a-mi spune da şi-a mă urma îndată!
Numai eu?
Faceţi-vă spadă din mine!
Acum!
Cu grabă, până nu ne răpun pe toţi!
Retragerea!
Veniţi!
Cu tine vreau să lupt şi nimeni altul.
- Căci te urăsc! - Şi eu, la fel!
Marcius, de cinci ori luptai cu tine
şi tot de-atâtea ori m-ai doborât.
Mereu va fi aşa, de ne-am sfida la fel de des precât mergem la masă.
Căci dacă altădată mă juram să-l nimicesc în luptă dreaptă,
astăzi vreau turbarea groaznică sau viclenia să-l ciopârţească.
Este dracul gol.
E îndrăzneţ, dar nu şiret cât crede.
Nici somn, nici lucruri sfinte,
gol de-aş fi sau dac-aş fi bolnav,
rugăciunea şi nici sărbătorescul ceas al jertfei
cu putrezitul drept al lor turbarea nu mi-or stinge.
Oriunde l-aş găsi,
chiar de-ar fi acasă în paza bunului meu frate,
chiar şi acolo
mi-aş spăla, în pieptu-i sângerând, cumplita mână.
Onorabile Menenius!
Fiul meu Marcius se apropie. Pe Junona, haideţi!
Nu e rănit? De obicei se întorcea rănit acasă?
Nu încape îndoială că e rănit. Şi le mulţumesc zeilor.
Şi eu, dacă rana nu-i prea rea.
Dacă-i aduc izbânda în buzunare, rănile îi stau bine.
L-a învăţat minte pe Aufidius?
Titus Lartius a scris: "S-au înfruntat în luptă, dar Aufidius s-a strecurat".
Se povestesc lucruri minunate despre el. Facă zeii să fie adevărate!
- Adevărate, auzi! - Mă jur că sunt adevărate.
- Unde este rănit? - La umăr şi la braţul stâng.
O să aibă cicatrice mari şi o să le arate poporului
când o să candideze la magistraturi.
Înainte de a pleca în ultimul război avea 25 de răni.
Acum are 27.
Fiecare din ele a fost mormântul unui duşman.
Cum păşeşte, urale înainte şi lacrimi vin în urmă.
În braţu-i musculos stă nimicirea.
Şi de-l ridică, oameni mor în juru-i.
Să afle oricare dintre noi şi lumea-ntreagă:
Caius Marcius a câştigat cununa în război.
De-astăzi în amintirea celor săvârşite la Corioli,
numele lui fie, aşa cum îl aclamă oastea-ntreagă:
Caius Marcius Coriolan!
Fie acest nume să-l porţi azi-nainte cu nobleţe.
Caius Marcius Coriolan!
Destul! Mi-e foarte greu. Vă rog, destul!
Prietene, mama ta e aici.
Ştiu că zeii imploraşi fierbinte pentru izbânda mea.
Ridică-te, viteazul meu războinic.
Nobil Marcius, Preavrednic Caius,
astăzi nou numit prin faptele-ţi de cinste...
Cum aţi zis? Coriolan să-ţi spun de-aici înainte?
Priveşte-ţi doamna.
Scumpa mea, tăcere!
De-aş fi venit pe targă ai fi râs, fiindcă plângi când vezi izbânda mea?
În Corioli ochi ca tine au doar văduvele,
sau sărmane mame feciorii când îşi plâng.
Nemuritorii să te-ncunune!
Cum, tot mai trăieşti?
Îmi vine să plâng, să râd. Uşor mă simt şi greu.
Încotro să mă întorc? Fiţi toţi bineveniţi!
- Fiţi toţi bineveniţi! - De mii de ori bine-aţi venit!
OARE NOU-NUMITUL GENERAL CORIOLAN VA CANDIDA LA CONSULAT?
Se vorbeşte de alegerea lui Marcius.
Muţii au venit să-l vadă, orbii să-l audă. Matroanele îşi flutură mănuşa.
Doamne şi fecioare splendide şaluri îi întind în cale.
Ca la statuia sacră a lui Joe, în faţă-i nobilimea se înclină.
Iar tunete şi ropote de ploaie ale mulţimii strigăte.
Astfel de lucruri n-am mai văzut.
A fost vreaodată-n lume om mai trufaş ca Marcius?
Pereche n-are Marcius.
- Când ne-a ales tribuni... - Văzut-ai privirea lui şi gura?
Şi dispreţul.
Mi-a spus augurul că astă-seară vom primi ştiri.
Bune, sau rele?
Nu pe placul poporului, care nu-l iubeşte pe Marcius.
Natura le învaţă şi pe animale cum să-şi cunoască prietenii.
Îl osândiţi pe Marcius din pricina trufiei lui?
Nu numai noi.
Ştiu asta. Puţine lucruri aţi putea face singuri.
Aţi vorbit de trufie?
Numai de-aţi putea să vă uitaţi în sacul din spinare
şi să priviţi ce ascunde nobila noastră fiinţă înlăuntrul ei!
Ce s-ar întâmpla atunci?
Aţi descoperi o pereche de magistraţi înalţi, smintiţi cu alte cuvinte,
atât de incapabili, încrezuţi şi încăpăţânaţi cum nu mai sunt în Roma.
Menenius, şi pe tine te cunoaşte lumea.
Pe mine lumea mă cunoaşte ca pe un patrician bine dispus.
Unul căruia-i place un pahar de vin tare, neamestecat cu o picătură din apa Tibrului.
Unul ce-are de-a face mai mult cu coada nopţii decât cu fruntea dimineţii.
Ce-mi trece prin minte mi se-aude din gură
şi-mi scot afară necazul împreună cu aerul din plămâni.
Lasă, doamne. Vă cunoaştem noi destul de bine.
Nu mă cunoaşteţi nici pe mine, nici pe voi,
nici orice alt lucru în lumea asta.
Sunteţi ambiţioşi...
Doresc noapte bună înălţimilor voastre.
Să continui discuţia cu voi mi-ar molipsi creierul de lingoare.
Câţi candidează la consulat?
Se zice că trei, dar toată lumea crede că iese Coriolan.
Straşnic voinic!
Dar e tare trufaş şi nu e deloc prietenul poporului de jos.
Au fost pe lume mulţi oameni mari care linguşeau poporul, dar nu-l iubeau.
De aceea, când Coriolan arată că-i e totuna dacă poporul îl iubeşte sau îl urăşte,
el arată că-şi dă foarte bine seama de firea plebeilor,
şi, după obiceiul nobililor, nici nu se sinchiseşte de toate astea.
Dar el le caută ura cu mai multă devotare decât pot pune plebeii în manifeste.
Să vrei să câştigi ura şi nemulţumirea poporului,
e tot aşa de rău ca ceea ce dispreţuieşte:
linguşirea poporului ca să-i dobândeşti iubirea.
- V-aţi gândit la serviciile aduse ţării? - A adus!
Şi pentru asta ar putea fi lăudat. Dar s-a răsplătit singur prin trufia lui.
Nu vorbi cu atâta răutate! Şi-a câştigat merite mari în slujba patriei.
Vreau să merg la preaslăviţii senatori,
ce mi-au trimis nu numai salutări, dar şi cinstiri înalte.
Mi-a fost dat suprema împlinire să o văd:
Clădirea mândră a închipuirii.
Un singur lucru mai lipseşte.
Dar nu mă-ndoiesc că Roma ţi-l va da.
Iubită maică, vreau mai bine sclav să-i fiu pe propriul meu drum
decât stăpânitor pe calea ce-am luat-o.
Coriolan o să iasă.
Straşnic om, îţi spun eu!
Vorbeşte orice limbă despre el.
- Cât ai clipi din ochi devine consul. - Şi-atunci s-a dus cu tribunalul nostru.
Dar n-o să poată liniştit să-şi ducă înalta-i demnitate la sfârşit.
Tot ce-a câştigat, curând se pierde.
L-am auzit jurând că niciodată, când va voi să fie consul,
nu va veni să ceară-n piaţă voturi sau pe trupu-i rănile adânci s-arate,
- cerşind duhoarea-nveninată a plebei. - Aşa a spus.
De-aici i se va trage prăbuşirea.
Sau cade el, sau noi cădem.
Va trebui să-i spunem plebei că pururi a uitat-o.
Să le aprindem uscatul stuf în vâlvătăi, şi fumul îl înnegreşte atuncea pe vecie.
Ne rămâne în cea de-a doua adunare a noastră
să-i răsplătim vitezele lui fapte aceluia ce-a luptat spre a patriei mărire.
Senatori, cinstiţi părinţi,
binevoiţi cuvântul să-l daţi aceluia ce este consul şi comandant suprem
în ultimul război dus norocos la capăt.
Să ne spună cum Caius Marcius Coriolan a săvârşit frumoasa lui lucrare.
Ascultăm, Cominius!
- Stai, te rog. - Nu pleca, Coriolan.
Nu te ruşina s-asculţi ce-ai săvârşit cu cinste.
Mă iertaţi, cinstiţi părinţi, dar mai întâi doresc să-mi vindec rănile
- şi-apoi sa aud în ce fel le-am primit. - Stai jos.
Mai bine-mi place capul să mi-l las la soare scărpinat, când sună atacul,
decât, stând fără rost, s-aud nimicul ce sunt,
cum creşte mare ca-n poveşti.
Cominius, vorbeşte!
N-aş vrea să arăt cu slăbiciune fapta lui Coriolan.
Bărbăţia este întâia dintre virtuţi şi e podoaba acelui ce-o arată.
Dacă-i astfel, atunci bărbatul pomenit aici nu poate nimeni a-l întrece.
La 16 ani, el luptă cu cei mai tari.
În ziua aceea, când drept femeie ar fi putut să se dea,
el se dovedi bărbat întreg.
Şi-n 17 lupte norocoase răpi coroana spadelor mai bune.
Dar ce-a făcut acum, în preajma luptei din Corioli,
întrece lauda.
Fugari opreşte, iar prin minunata-i pildă
pe cei laşi îi face cu primejdia să lupte.
În urma lui răsună numai strigăte de moarte.
Pătrunde singur în cetate
şi-acolo aduce nimicirea.
Se salvează singur, fără ajutor. Şi întărit, apoi, ia cu asalt Cetatea.
Şi nu se opreşte până când oraşul şi câmpul tot nu cad în mâna noastră.
A refuzat onorurile noastre. Le-a privit ca şi cum ar fi gunoi.
Nu vrea decât atât cât i-ar lăsa, de bunăvoia lui, un om zgârcit.
Răsplata faptei lui el o găseşte în făptuire.
Mulţumire-i dă doar jertfa vieţii fără de răsplată.
Coriolan, Senatul întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viaţa şi slujba mea.
Atunci, nu-ţi mai rămâne decât către popor să-ţi spui cuvântul.
De datina aceasta v-aş ruga să mă scutiţi.
N-am puterea asta să vin în pielea goală în faţa lor şi, rănile arătându-mi,
să cerşesc alegerea. Scutiţi-mă de asta.
Domnule!
Poporul vrea ca-n amănunt urmat să fie vechiul obicei.
Te rog, respectă datina.
E un rol pe care-l joc roşind. Ispravă prea bună nu-i să-l joc în faţa plebei.
Ai auzit?
S-apar lăudăros să-i spun că am făcut una şi alta.
Să-i arăt pe trupu-mi cicatrice, pe care-ar fi mai bine să le-ascund,
şi să pretind că le-am primit de dragul duhorii lor.
Cinstiri şi bucurii să încunune pe noul consul de aci-nainte.
Coriolan, Senatu întreg te vrea în consulat.
Îi sunt dator cu viaţa şi slujba mea.
Atunci, nu-ţi mai rămâne decât către popor să-ţi spui cuvântul.
De datina aceasta v-aş ruga să mă scutiţi.
Poporul vrea urmat să fie vechiul obicei.
Toţi bărbaţii mai de seamă au făcut la fel.
Aşa vrea datina? Dar dacă-i vorba de-a pururi datina s-o respectăm...
Ce am de spus? "Ia te uită, aceste răni în slujba ţării sunt primite".
Nu! O, zei! De-acestea nu vorbi.
- Gândeşte-te la tine. - Cum la mine?
Lua-i-ar dracul! Ar uita de mine.
Vorbeşte-le, te rog, cuviincios.
De şi-ar spăla obrazul şi ar şti să-şi spele dinţii!
Nu mă îndoiesc că aţi aflat de ce sunt azi aici.
Ştim, însă vrem s-aflăm din gura ta temeiul bun.
- Temeiul este meritul ce-l am. - Vorbeşti de merit?
Da. Dar nu din dorinţa mea.
Cum, nu doreşti să ne fii consul?
Cum aş dori, prieteni, să cerşesc la cei ce sunt aşa săraci?
Îmi pare că dacă dăm ceva, e cu speranţa că vom avea şi un câştig.
Preabine. Spuneţi, vă rog, cât costă consulatul.
Să-l ceri prietenos îi este preţul.
Prietenos te întreb, poţi să-mi dai votul?
De-am fi în patru ochi ţi-aş arăta pe trupu-mi rănile.
Ce zici?
Zic că ţi-l dau, înalte domn.
Am încheiat tocmeala.
Două voturi le-am şi băgat în buzunar. Cu bine!
Ciudat se poartă!
Rogu-vă, dacă pot să-mi pun vocea în armonie cu a voastră, faceţi-mă consul.
Aţi slujit patria nobil şi n-aţi slujit-o nobil.
Cum să-ţi înţeleg ghicitoarea?
Aţi fost flagelul duşmanilor şi biciul prietenilor.
Pentru a spune adevărul, n-aţi iubit poporul de jos.
Trebuie să-mi preţuiţi cu atât mai mult virtutea,
cu cât nu mi-am făcut iubirea vulgară.
Sperăm să găsim în tine un prieten,
şi, de aceea, îţi dăm din inimă voturile noastre.
Vreau să ţin voturile în stimă mare, şi de aceea nu vreau să vă mai plictisesc.
Zeii să vă dea bucurii! V-o dorim din inimă.
Votul vostru!
Pentru votul vostru m-am războit,
am stat de pază.
Votul vostru!
Primit-am răni două duzini,
şi lupte vreo 18 ochii mi-au văzut.
Pentru voturi făcut-am multe lucruri.
Lucruri mari şi lucruri mici.
Votul vostru!
Mult aş dori să fiu al vostru consul!
S-a purtat cu nobleţe. Niciun om drept nu-i poate refuza votul.
Atunci, alegeţi-l consul!
Amin!
Preademne voturi!
E împlinită datina.
Tribunii ţi-aduc acuma voturile plebei.
E gata tot?
Ai împlinit ritualul solicitării. Plebea te-a ales.
Senatu-acum te cheamă ca să-ţi dea puterile de consul.
- Unde? La Senat? - Da, Coriolan.
- Dar haina pot s-o schimb? - Da, e voie.
Te însoţesc şi eu. Veniţi cu noi?
Noi aşteptăm poporul.
Consulul!
Bunilor prieteni!
Prieteni!
- Aţi ales bărbatul potrivit? - Da, l-am ales.
Are voturile noastre.
Să-l facă cerul vrednic de iubirea ce-i arătaţi.
Amin! După umila mea părere,
cerând să-l votăm, batjocorea.
Dispreţul era clar.
Nu! E felul lui, dar nu batjocorea.
Firesc era să ne arate rănile ce pentru patrie le-a primit.
Da!
- Cum, nu le-a arătat? - Nu!
Nimeni nu le-a văzut.
A râs de noi?
Da!
Când nu avea puterea-n mână şi modest slujbaş al statului era,
nu se-ascundea că e duşmanul libertăţii voastre.
Cum de n-aţi desluşit dispreţul lui în timp ce vă cerşea al vostru sprijin?
Nu v-aţi gândit că o să vă zdrobească trufia lui când va lua puterea?
Ba da!
N-a fost numit.
- Putem să-l mai respingem. - Da!
Aşa vom face. Cinci sute de voturi pot să le fac a spune nu deodată.
Şi eu o mie, adăugând deasupra prietenii ce-i au.
Da!
La lucru! Vestiţi prietenii că au ales un consul care vrea să-i prade de libertate.
Îndată v-adunaţi şi stricaţi alegerea necugetată.
Trufia-i, ura lui, le daţi pe faţă.
Şi când părerea poporului o veţi întoarce, veniţi la Capitol.
- Tullus Aufidius şi-a făcut armată nouă? - Da.
- L-ai văzut? - S-a retras în Antium.
- Vorbit-a despre mine? - Da.
Ce-a zis?
A povestit cât de des ţi s-a-mpotrivit cu sabia în mână.
Nu-i om pe care-atâta să-l urască cât te urăşte pe tine.
- În Antium trăieşte? - Da, în Antium.
Dacă aş putea să-l caut acolo şi ura să-i sfidez!
Ţi-este recunoscută valoarea.
Priviţi tribunii, limba grăitoare a gurii poporului.
- Până acolo! - Cum?
E primejdie să mergeţi mai departe. Plecaţi!
- Schimbatu-s-a ceva? - Ce s-a-ntâmplat?
Nu l-a întărit în consulat Senatul şi tot poporul?
- Nu, Cominius. - Copii lipsiţi de minte m-au votat?
- Faceţi loc, tribuni. - S-a răsculat poporu-n contra lui.
- Răgi-va turma? - Încet, încet!
Poporul ridică vocea că-l dispreţuieşti.
Îi tot numeai duşmani ai nobilimii, târâtori, pescari în apă tulbure.
De mult îi ştie lumea aşa.
Îţi dai mult prea uşor pe faţă gândul ce-a înşelat poporul.
Să te întorci pe drumul bun cu gând mai milostiv
dacă vrei pe calea ce-ai pornit să mergi la capăt.
- Fii pe pace! - Aţi înşelat poporul.
O să mă mai adresez o dată poporului.
Nu acum! Nu în aprinderea de-acum.
Vă rog să mă iertaţi că sunt din viţă nobilă.
Mulţimea cea schimbătoare vază-n mine omul ce-i ţine-n faţă
limpede oglindă nemincinoasă, să privească într-însa.
Repet: răsfăţul cel nesăbuit răscoala o hrăneşte.
Buruiana obrăzniciei noi am semănat-o şi astăzi o culegem,
lângă nobili punând plebeii fără de virtute
şi fără de putere, ca pe nişte milogi.
- Destul, destul. - Te rog, destul!
Vorbeşti de plebe ca şi cum un zeu ai fi,
trimis de cer să pedepsească, iar nu un om, la fel de slab ca ei.
Am face bine ce gândeşti să-i spunem Poporului.
Chiar de-aş fi mai blând ca somnul la miezul nopţii, acelaşi mi-ar fi gândul.
Acest gând prea veninos mai bine-ar sta ascuns decât să-nveninezi cu el pe alţii.
Mai bine! Auziţi Tritonul, care comandă peştilor mărunţi, cum vrea să facă lege?
Cum s-ar putea să aibă voturi unul care astfel vorbeşte?
În vileag voi da temeiul mai preţios decât votarea lor!
Pe Zeus!
Astfel e jignit un consul,
şi inima îmi plânge când pricep că dacă se ridică două forţe,
şi niciuna din ele nu domneşte, nenorocirea cade între ele,
şi una prin cealaltă se dărâmă.
Astfel, noi slujba-naltă ne-o înjosim,
şi-ndreptăţim poporul să numească pornirea noastră bună, laşitate.
Aşa se sparge-n două zidul nostru, şi corbii vin să-i ciugule pe vulturi.
- Acum destul! - Prea destul!
Ca trădătorii vorbeşte, şi pentru-aceasta merită pedeapsă.
Sărman bufon, te-ngroapă în ruşine!
Trădarea lui s-a dat pe faţă. Consul mai merită să fie? Nu!
În lături, ţap bătrân!
Se cade să fiţi mai înţelepţi, şi unii, şi alţii!
Priviţi pe omul care vrea puterea să v-o răpească.
Vă e ameninţată libertatea,
şi Marcius e acel ce vrea s-o smulgă din mâna voastră.
Tot acelaşi Marcius pe care l-aţi ales să fie consul.
Oraşul! Ce e alt decât poporul?
Aşa-i! Poporul e oraşul!
În numele poporului, ce nouă ne-a dat mandat să-l ocrotim,
declar că Marcius trebuie să moară.
Da!
- Înşfăcaţi-l, edili! - Nu! Vreau să mor aici.
Fugi repede acasă, altfel totul se prăbuşeşte.
Te rog şi eu, prietene, să vii cu noi.
Aşa cum ştiu prea bine ce preţuieşte consulul, cunosc şi ce-i lipseşte.
Consul? Care consul?
- Vorbesc de consulul Coriolan. - El, consul?
Luată-i hotărârea să nimicim pe trădător.
Răul se cuvine să-l tai din rădăcină.
Mădularul, când e lovit de-un rău, să-l tai e moarte.
Mai lesne e să-l vindeci.
Care-i crima făcută contra Romei ca să fie de moarte vrednic?
Fiindcă-a doborât atâţi duşmani?
Dar sângele pierdut care pe altarul patriei a fost vărsat?
- Tot vorbe într-aiurea! - Şi pe dos!
Gândiţi-vă!
De când o spadă poartă, războiul i-a fost dascăl.
N-a învăţat aleasă vorbă.
Îngăduiţi-mi numai să merg la el acasă, să-l aduc aici,
să vie pentru a vorbi înţelept, altfel moartea-l paşte.
Tribunilor, aşa spune omenia.
Mergi de-l caută ca magistrat trimis de tot poporul.
Dacă nu-l aduci pe Marcius,
vom merge drept pe primul nostru drum.
Mă leg să vi-l aduc.
Pot să-mi asurzească cât vor urechea,
pe roată că mă trag sau de armăsari strivit să fiu,
în faţa lor voi rămâne acelaşi.
Mă mir că mama mea nu mă-nţelege şi nu mă aprobă.
Tocmai vorbeam de tine. De ce vrei să fiu mai blând?
Ai vrea natura să-mi trădez?
Mai bine-ai spune să-l joc pe cel ce sunt.
O, fiul meu!
De ce n-ai pus mai bine pe umeri haina demnităţii tale, înainte s-o sfâşii?
Dă-mi drumul!
Ai fi mai bine omul care eşti, de nu ai spune-o atât de apăsat.
- În ştreang cu ei! - Şi-apoi pe rug!
Ai fost prea aspru, mult prea aspru.
Întoarce-te şi caută de-i îmbună.
Nu-ţi poate fi de folos refuzul. Dacă nu vii, ne spintecă cetatea,
prăpastia o-nghite.
Ascultă sfatul!
Neîncovoiată inimă ca tine am şi eu,
însă am şi minte dreaptă.
Ea chiar în mânie mă învaţă să iau în seamă lucrul ce-mi prieşte.
- Aşa e, doamne! - Ce trebuie să fac?
- Să vii-napoi către tribuni. - Şi-n urmă?
Să arăţi căinţă pentru tot ce ai spus.
Căinţă? Nici zeii nu mi-ar smulge-o, şi lor să le-o arăt?
Te simţi prea domn.
Ai spus-o însuţi tu că în război politica şi-onoarea, doi prieteni,
- pot deopotrivă să prospere. - De ce stărui atât de mult?
Pentru că-i de trebuinţă să îi vorbeşti poporului,
nu astfel cum inima-ţi ordonă, nu precum ţi-arată mintea,
ci prin cuvinte răpite limbii tale,
cu silabe şi sunete bastarde, diferite de cugetul adânc al tău.
Nu m-aş feri să spun ce cuget, dacă prietenii şi fericirea-ar cere-o,
şi gloria mi-ar rămâne întreagă.
În mână-ţi stau şi mama, şi nevasta, copilul tău,
Senatul, nobilimea şi tu.
Iubite fiu, te rog,
porneşte-ndată la ei
şi aşa vorbeşte:
Războinic eşti,
învăţăcelul aspru al taberelor, mult-nepriceput în blândele purtări.
Dar spune-le că ai de gând acum să te înmlădii aşa cum ei doresc.
Făcând astea, precum ţi-a zis Volumnia să faci,
ai tăi vor fi cu toţii.
Primeşte sfatul şi cedează!
Prietene, adună-n juru-ţi gardă puternică.
Scăpare altfel nu-i decât în fugă sau în vorbă bună. Aprinderea e mare.
- Numai prin vorbă bună! - Şi mie-mi pare mai potrivit.
Aşa trebuie...
...şi aşa vei face.
Deci spune, rogu-te, "voiesc" şi du-te la treaba ta.
Inima cea nobilă să-nghită minciuna limbii josnice?
Ei, fie! O voi face.
Dispari, mândrie! Vino tu asupra-mi, duh plin de linguşiri!
Limba-mi de milog mi se va-ntoarce în gură.
Dar nu vreau! Nu vreau cu braţul meu să-mi căsăpesc eu cinstea
şi s-o azvârl, prin schime şi tertipuri, ruşinii fără margini.
Faci cum vrei.
Mai mare e ruşinea ce-o încerc cerşind la tine decât să cerşeşti tu de la ei.
Să vină prăpădul!
Mai bine simtă mama ta mândria-ţi
decât primejdia tăriei tale s-o înspăimânte veşnic.
Frică nu-ncerc, şi-mi râd de moarte. Fie aşa cum este voia ta.
Curajul l-ai supt la sânul meu.
Trufia, însă, e doar a ta.
Nu mai vorbi, te rog. Şi nu te mânia, mă duc.
Iată, mă duc.
Vin curând înapoi în post de consul întărit,
altfel, să nu te mai încrezi nicicând în glasu-mi ce va rosti cuvânt de linguşire.
Vei face cum vei vrea.
Întâia oară trimiteţi-l acasă că râvneşte puterea tiraniei.
Dacă scapă, să-l strângi cu uşa că urăşte plebea.
Ai lista celor ce vor vota cu noi, trecuţi în rubrici?
E scrisă lista. E aici.
Când or auzi că zic: "Să se împlinească dreptul celor mulţi"
şi eu moarte cer, amendă sau surghiun,
învaţă-i moartea să aclame când eu moarte cer,
- şi amendă să ceară dacă însă zic amendă. - Aşa o să-i învăţ.
Fiţi pe pace, oameni buni! Să ne aşezăm.
Nu lăsa să-ţi scape cuvinte de mânie, te rog.
Zeii coboare pace...
Zeii coboare pace-n Roma şi aşeze în jilţ de judecată oameni vrednici!
Să pună-n noi sămânţă de iubire,
s-adune în temple până sus podoabe de pace,
şi din uliţi să alunge războiul inamic.
- Amin! Amin! - E nobilă urarea!
De-atâta doar mă veţi învinui? Şi hotărârea fi-va luată-ndată?
Întreb dacă-nţelegi să te supui poporului.
Da!
Înţeleg.
Aţi auzit, cetăţeni, se supune.
Gândiţi-vă la meritu-i în lupte.
Gândiţi-vă la câte răni brăzdează corpu-i, ca sacrele morminte-n cimitir.
Înţepături de spini sau ciupituri, ce-s bune doar să râzi.
Mai cumpăniţi că dacă nu-l veţi auzi vorbind ca de-obicei,
războinicul se-arată.
Nu-i luaţi prea asprul sunet drept cuvânt rostit cu duşmănie.
I se iartă unui războinic astfel să vorbească.
Spuneţi-mi, cum se face că, ales de toţi drept consul,
sunt lipsit deodată de cinstea ce-mi revine?
Te învinuim c-ai vrut să prăbuşeşti orânduirea Romei.
Şi tu însuţi s-asumi ca un tiran puterea toată.
- Deci faţă de popor eşti trădător. - Cum trădător?
- Încet! Ai promis. - Înghită iadul tot poporul vostru!
Eu trădător? Tribun spurcat, ce-ai zis?
Poporule, auzi?
Trădătorule!
- Dar merită cinstea Romei din lupte. - Ce tot pălăvrăgeşti de merite?
- Vorbesc ce ştiu. - Tu?
- Astfel ai jurat mamei tale? - Nimic nu vreau s-ascult de-aci-nainte!
Lasă-i să strige "Moarte de pe stâncă, surghiun, tortură, carceră."
Nu vreau să cumpăr îndurarea spunând cuvânt de pace.
În numele poporului şi-al nostru, tribunii plebei,
hotărâm să fie trimis în surghiun.
În numele poporului spun: "Aşa să fie!"
- Aşa să fie! - E surghiunit. Aşa i se cuvine!
Aşa să fie!
Dar ascultaţi, prieteni din popor!
- Sentinţa-i pronunţată. S-a sfârşit! - Ascultaţi!
Aşa să fie!
Am fost şi eu consul, şi Roma poate-n mine să privească ce urme au lăsat duşmanii.
Nimic nu mai e de zis. E surghiunit ca duşman al poporului şi-al ţării!
- Aşa să fie! - Aşa să fie!
Aşa să fie!
Haită de câini!
Cu suflul otrăvit la fel cum e al mlaştinii stătute!
Îndrăgită precum sunt hoiturile ne-ngropate,
ce-nveninează aerul din preajmă!
Eu te trimit pe tine în surghiun!
Rămâi aici cu nestatornicia-ţi,
fricoasă de-orice zgomot, cât de mic.
Duşmanul clătinându-şi coiful său te-aducă-n deznădejde!
Fie dar să poţi goni pe-acel ce te păzeşte,
dar va veni o zi când nerozia-ţi,
mereu cu sine-n vrajbă şi de-a pururi necruţătoare chiar cu sine însuşi,
te va preface-n sclav,
fără să fie nevoie de vreo spadă-n contra ta.
Strigându-vă dispreţu-mi, tu, oraş,
vă-ntorc acuma spatele,
Nu se opreşte larga lume aici.
Duşmanul plebei a plecat!
Mamă! Unde ţi-e curajul?
Pe breslele şi toţi breslaşii Romei să cadă ciuma!
Mă vor iubi când n-oi mai fi aici.
Plec singur.
Singuratic cum e un balaur.
E o onoare să vă servim!
O zi bună!
- Iată-i muma. - Să plecăm. Se zice c-a înnebunit.
Voi sunteţi!
Să vă răsplătească cerul precum v-a fost iubirea.
Vreţi să plecaţi?
Rămâneţi doar o clipă. Ah, de-aş putea să spun acelaşi lucru şi bărbatului meu!
- Bărbată vă e firea. - Nebunule, e o ruşine asta?
Ascultă! Şiret ca vulpea, alungaşi pe omul rănit de-atâtea ori
ca să scape Roma cât n-ai tu cuvinte!
Cerule milostiv!
Mai multe lovituri decât cuvinte ce-au răsunat cuminţi în gura ta.
Şi-acele răni spre mântuirea Romei!
Dar pleacă, nu rămâi!
Doar una-ţi spun:
De-ar fi cu spada-n mână fiul meu, departe în Arabia,
şi dacă ai fi acolo cu întregu-ţi neam...
- Ce-ar fi atunci? - V-ar nimici pe toţi!
- Bastarzi şi legiuţi copii! - Destul! Să plecăm.
Noi vă lăsăm.
Cum să mai stăm aici şi pradă să ne-oferim nebunei?
Fie ca zeii doar atât să împlinească: Blestemul meu să vă ajungă!
În ziua când i-o lovi,
povara mea din suflet s-o uşura.
Le-ai spus ce li se cuvine, şi cu temei.
Vrei să cinezi cu mine?
Mâncare mi-e mânia.
Mă mănânc singură pe mine
şi aşa o să dispar în timp ce mă hrănesc.
ANTIUM
De unde vii?
Cum te cheamă?
Spune, omule!
Cum te cheamă?
Un nume ce urechea ta de volsc o taie, şi strident îţi e-n auz.
Spune!
Cum te numeşti?
Arăţi ca un milog.
Cum ţi se zice?
- Mă recunoşti acum? - Nu.
Cum te cheamă?
Mă cheamă...
...Caius Marcius.
Sunt acel ce te-a rănit pe tine şi pe-ai tăi.
Mi-e martor alt nume ce-l port:
Coriolan.
Singurul nume care rămâne.
Grozăvia poporului a prăpădit ce-i dincolo de nume.
Au făcut, prin vocile de sclavi, să fiu din Roma izgonit.
Năpasta m-aduce lângă vatra-ţi,
nu speranţa, să nu mă înţelegi greşit. În felul ăsta pot viaţa să-mi salvez.
Căci dacă-ar fi doar frica morţii, aş fugi întâi din calea ta.
Nu, ura mă aduce şi dorul să mă răfuiesc cu plebea.
Doresc să lupt cu ţara-mi ghiftuită de-otravă
şi să o lovesc turbat ca duhurile din infern.
Dar dacă nu mai îndrăzneşti una ca asta,
atunci să ştii că urii tale pot să-i dau în schimb gâtlejul meu.
Dacă nu îl tai, te porţi ca un nebun, căci neîncetat te-am urmărit cu mult necaz.
Nu mai trăiesc decât ca să te-nfrunt
sau să-ţi aduc servicii.
O, Marcius!
Marcius...
Fiecare vorbă a ta mi-a smuls din pieptu-mi
câte-o rădăcină din vechiul meu necaz.
Lasă-mi braţul să-ţi cuprindă trupul tău.
Mărturisire-ţi fac
că mi-am iubit logodnica şi i-am jurat credinţă.
Dar când te văd aici,
o, nobil om,
mai repede îmi bate inima
decât atunci când mi-a intrat în casă iubita mea.
Ascultă-mă, o, Marte, de 12 ori tu m-ai înfrânt,
şi-n fiecare noapte de atunci am tot visat că ne luăm la trântă.
Marcius, de n-aş avea altă sfadă cu Roma decât c-ai fi proscris,
tot aş chema sub arme pe copii şi pe bătrâni
spre-a duce crâncenul război în Roma şi a o îneca cu valul lui imens.
Du-te. Senatorii ţi-or întinde prietenească mână.
Zei, fiţi lăudaţi!
De voieşti să fii, ca domn atotputernic,
tu însuţi purtător al răzbunării,
atunci primeşte din puterea mea o jumătate.
Singur tu alege ce drum vei lua,
căci ştii mai bine însuţi ale ţării tale slăbiciuni sau forţă.
Fie că porneşti să loveşti în poarta Romei,
sau, dacă vrei, să-i bântui hotarul, în spaimă aruncând-o mai întâi,
în urmă nimicind-o.
Văd pe Menenius, oare?
El este. De câtva timp întreaga lui fiinţă s-a-nmlădiat. Te salutăm, Menenius!
Şi eu pe voi.
Nu-i nimeni să regrete, decât amicii lui, pe Coriolan.
E bine astfel.
Ar fi fost şi mai bine dacă timpul înţelegând, nu i-ar fi stat în cale.
Pe unde e?
Nu ştiu nimic.
Nici mama, nici soţia lui nimic n-au auzit.
Caius Marcius era erou în lupte,
dar fără de ruşine şi fudul peste măsură.
Asta nu cred.
Roma-i astăzi liberă şi tare fără el.
Se spune cum că volscii au intrat cu trupe-n ţară,
pustiind sălbatic prin fapte de război ogorul nostru.
E Aufidius.
Care, auzind că Marcius a fost exilat, şi-arată iar coarnele.
Ce tot îndrugi de Marcius?
Nu-i cu putinţă, volscii n-au atâta îndrăzneală.
Nu-i cu putinţă? Amintirea spune că lucru-i cu putinţă.
În grabă se adună senatorii la Capitol.
Ascultă o solie ce-i face palizi.
Ce se aude e prea adevărat, ba chiar mai mult e de aflat.
Marcius s-a alăturat lui Aufidius
şi pornit-a cu armată către Roma, jurând o răzbunare mai întinsă
decât e drumul care desparte prezentul de trecut.
În fruntea unei groaznice armate, păşesc azi Marcius cu Aufidius
şi întreg ţinutul pustiesc, drumul spre noi prin foc deschizându-l
şi zdrobind năvalnic tot ce mânia lor găseşte-n cale.
Marcius s-a alăturat volscilor.
E sufletul lor tot.
Poporul volsc îl urmează ca băiatul ce prinde fluturi
sau măcelarul ce-omoară muşte.
Se-ndeasă toţi mereu pe lângă Marcius?
Nu ştiu ce vrajă e în firea lui.
Soldaţii tăi vorbesc numai de el, şi numele-i răsună ca o rugă.
La începutul şi sfârşitul mesei.
Întunecă splendoarea faptei tale.
Mai trufaş decât m-aşteptam mi se arată chiar în purtarea lui faţă de mine.
Crezi că va putea să supună Roma?
E pentru Roma aşa cum e pentru peşti vulturul mării.
Ştie a-i prinde, fiindu-le, de cum se naşte, domn.
E poate din trufia lui sau mintea nu i-a fost de-ajuns,
sau poate că natura l-a făcut dintr-o bucată.
Mereu trezit-a spaimă-n jurul lui, că s-a făcut urât şi izgonit.
Astfel cade ce-i bun în om sub judecata vremii.
O văpaie e înghiţită de o alta,
un cui îl scoate pe altul,
iar dreptul e-nlocuit de alt drept.
O, Caius, dacă Roma-ţi cade-n mână,
sau sărac de vei fi,
voinţa-mi ţie stăpână.
- Nu vreau să merg la el. - Bunule Menenius...
Duceţi-vă voi la el, toţi aceia ce-l izgonirăţi!
Îngenunchiaţi în faţa lui, cerându-i îndurare.
Se făcea că nu mă mai cunoaşte.
I-am amintit c-am fost prieteni, de sângele vărsat alături.
Nu mai vrea a fi Coriolan.
Şi niciun nume nu voia să poarte.
Zicea...
...că e un nimic.
Un nenumit.
Până în clipa când şi-o făuri un nume în incendiul Romei.
Dacă nu vrei să ajuţi în clipa asta...
De-ai spune un cuvânt, mai mult ar fi pentru salvarea ţării
decât toată armata strânsă-n grabă
ca să oprească pe-acel pornit contra cetăţii lui.
- Rămân la gândul meu. - Te du, te rog.
La ce bun?
Să încercăm ce poate face iubirea ce i-o porţi lui Marcius
pentru a salva cetatea.
Dar să zicem că Marcius mă trimite-acasă fără a mă asculta, ca pe Titus.
Şi-atunci?
Atunci Roma cel puţin va şti recunoştinţă să-ţi arate.
Ştii drumul pe care s-ajungi la bunătatea lui.
Voi încerca.
Te pomeneşti că mă va asculta.
N-o să-l asculte.
- Aşa crezi? - Vă spun eu, stă pe aur.
Privirea-i e învăpăiată ca şi cum ar vrea s-aprindă Roma.
Fie ca slăviţii zei să se adune în fiecare ceas la sfat pentru fericirea ta
şi să nu te iubească mai puţin decât te iubeşte camaradul tău Menenius.
O, Marcius!
Ne ameninţi cu foc!
Iată apa care o să-l stingă.
Greu m-au urnit ca să vin la tine.
Dar fiindcă nimeni nu putea să te mişte mai bine,
am fost suflat cu suspine dincolo de porţi
şi acum te implor: Iartă Roma.
Pleacă!
Cum?
Să plec?
Femeie, mamă, prunc, nu-i mai cunosc.
Pe-alţii acum slujesc.
- Domnule... - În lături!
Niciun cuvânt, Menenius, nu-ţi mai îngăduiesc.
Acest Marcius s-a făcut din om balaur.
I-au crescut aripi.
Acum e mai mult decât o fiinţă târâtoare.
Nu-i mai multă iertare în el decât lapte într-un tigru mascul.
CORIOLAN ŞI AUFIDIUS ÎNCEP ASEDIUL ROMEI
Stăpâne, iubite soţ!
Nu mai sunt omul vechi din Roma.
Doar mâhnirea cunoscută ce ne-a schimbat pe toţi te face astfel să cugeţi.
Inimă, îmi iartă tirania,
însă nu-mi spune să iert Roma.
O sărutare...
...precum e surghiunul de lung,
şi dulce ca răzbunarea.
Zei, ce-am spus?
Pe mama mea, pe cea mai nobilă din lume, cum putut-am pân-acum să n-o salut?
Genunchi al meu, înfige-te-n pământ.
Ridică-te şi binecuvântat să fii
că-n piatră, şi nu pe pernă moale îngenunchi.
Ce-i asta? Cazi în genunchi în faţa copilului rebel?
Războinice al meu, supus vreau să fii.
Şi-acesta e mlădiţa ta,
pe care ani de-acum, crescând puterile din el,
vor face să semene cu tine.
Facă Marte, ca sufletu-ţi să urce spre nobleţe
şi, oţelindu-te, să fii de-a pururi de josnicie neatins.
Cazi în genunchi, copile!
Cu doamna ta-mpreună şi cu mine, venim în faţa ta cu rugăciuni.
Tăcere, rogu-te!
Şi cumpăneşte ce ai de spus înainte de-a vorbi.
Nu-mi cere să-mi alung armata,
nici să mă tocmesc cu meseriaşii Romei.
Nu-mi spune că natura altfel vrea.
Şi nu rosti cuvânt meşteşugit spre a-mi răcori turbarea răzbunării.
Gata! Gata.
Ai spus de-ajuns că nu vrei să ne acorzi nimic,
iar noi nu cerem decât ce ai respins.
Voi spune, totuşi, dorinţa noastră.
Dacă o respingi, de ocară fie doar asprimea ta. Ascultă deci!
Ascultă, Aufidius, şi voi, dragi volsci.
Nu vreau cu Roma-n taină să stau de vorbă.
Zi acum ce vrei!
Chiar dacă aş tăcea,
veşmântu-acesta şi faţa palidă destul ar spune de viaţa ce-am trăit
de când ai fost exilat.
Gândeşte singur,
nenorocite, bietele de noi, cum ne-apropiem de tine!
Faţa ta, ce-ar trebui să ne inunde ochii cu lacrimile bucuriei,
şi pieptul cu desfătare
astăzi ne-nconvoaie de chin, de spaimă, de cutremurare,
când mamă, şi soţie, şi copil văd fiul, soţul, tatăl,
cum aduc pustiu în sânul ţării.
Dezastrul ne doboară deopotrivă,
oricare-ar fi dorinţa împlinită.
Străin şi răscultat, te vor purta în lanţuri ferecat pe străzi,
sau în triumf intra-vei, prin ruine purtând cununa
fiindcă ai vărsat al fiului şi al soţiei sânge.
Cât despre mine,
fiule,
eu n-oi aştepta ca sfârşitul luptei să-mi determine destinul.
Dacă nu pot să te înduplec,
braţul îndreptându-ţi spre-ajutorarea ambelor popoare,
atunci află: Mai-nainte ţara de-a prăbuşi, piciorul tău călca-va pe trupul mamei,
care ţi-a dat viaţă.
Şi pe al meu, care-ţi dete fiu-acesta, prin care numele-ţi va înflori.
Pe mine n-o să calci!
Voi fugi, şi când voi creşte,
voi lupta cu tine!
Am stat prea mult.
Nu ne lăsa aşa!
De ne-am rugat pe Roma s-o mântuieşti,
şi pe volsci să-i prăbuşeşti, pe domnii tăi,
condamnă-ne ca pe ucigătorii onoarei tale.
Nu.
Noi te-am rugat să-mpaci popoarele în luptă.
Volscii vor spune-odată: "I-am iertat".
Romanii vor întări: "Primit-am îndurarea".
Şi fiecare dintre ei ştiindu-ţi fapta, şi preţul ei, striga-va:
"În veci să fie binecuvântat acel ce-aduse pacea între noi!"
Vorbeşte, fiul meu!
Nu spui nimic?
Fiica mea, vorbeşte-i.
La lacrimile tale nu se uită.
Vorbeşte tu, copile, poate numai rostirea-ţi de copil să-l mişte
astfel precum cuvântul meu n-o poate face.
Nu-i om pe lume mamei lui asemeni să-i fie îndatorat ca el.
Dar iată, mă lasă a sporovăi ca pe-o femeie legată la stâlpul infamiei.
Niciodată, în viaţa ta nu ai cătat la mine,
sărmană cloşcă c-un singur pui,
atunci când îţi uram noroc la luptă sau când te-napoiai încununat.
Dar spune că mi-e plângerea nebună şi-alungă-mă de-aici,
dar dacă este făcută cu temei,
atunci să ştii că nobil nu ai fost.
Şi zeii şti-vor pedeapsă să-ţi trimită,
căci uitaşi ce datorează omul maicii lui.
În genunchi, femei! Să-i fie spre ruşine îngenuncherea!
În genunchi!
Acum totul s-a sfârşit.
Gata!
Acum la Roma să ne întoarcem, spre a muri cu toţii.
Dar nu, priveşte!
Vezi copilul acela?
Nu ştie ce gândeşte,
dar îngenunche ca noi, ridică braţele, imploră,
mai cald decât putut-am noi să facem, iar tu vrei să i-o respingi.
Vino, să plecăm,
căci omu-acesta a fost adus pe lume de o volscă.
Femeia lui e în Corioli,
iar pruncul îi seamănă ca dintr-o întâmplare!
Suntem respinse.
Mută sunt de-acuma şi-aştept ca Roma-n flăcări să dispară.
Apoi, o vorbă numai.
Mamă!
Ce faci?!
Priveşte.
Cerurile se deschid,
şi zeii-n jos privesc,
râzând de scena atât de nefirească.
Mamă!
Ai câştigat izbânda pentru Roma,
dar fiului...
Crede...
O, crede...
Izbânda ta ameninţări i-aduce
şi, poate, moartea.
Fie ce va fi!
Aufidius?
Dacă de azi războiul mai mult nu pot să-l port,
atunci pace cuviincioasă să facem.
În locu-mi, n-ai fi ascultat, ca mine, duiosul glas al mamei tale?
Spune, n-ai fi cedat?
Am fost mişcat.
Mă jur c-ai fost.
Şi nu e mai puţin, cu ochii în lacrimi, ce-am simţit.
Arată-mi ce condiţii vei pune păcii dintre noi.
Un sfat îţi cer acum.
TRATAT DE PACE ÎNTRE REPUBLICA ROMANĂ ŞI POPORUL VOLSC
N-a răsărit o zi deasupra Romei mai veselă de când a fost gonit Tarquinius.
Toţi avem temei să mulţumim.
Priviţi zeiţa protectoare-a Romei.
Cum stăm cu generalul?
Întocmai precum stăm cu-acel ce-otrava a stors din binefacere.
Soldaţii sunt nehotărâţi, atâta timp cât pot între voi doi să aleagă.
Dacă unul se prăbuşeşte, celălalt dobândeşte întreaga moştenire.
Ştiu aceasta.
Şi poate nimicirea mea să ceară o scuză.
Eu l-am ridicat.
Cuvântul mi-am dat pentru credinţa lui.
Dar el, îndată ce-a fost sus, prin linguşire ştiu a dobândi recolta nouă
pe-amicii-mi înşelând.
Părui un mercenar în slujba lui, şi nu stăpân alăturea de el.
Eram plătit cu încuviinţări, ca şi cum tocmit în slujba-i aş fi fost.
Aşa făcut-a armata lui uimind.
Şi când, la urmă, când Roma îi căzu în mână
şi o pradă putea spera, asemenea şi slava...
Asta e!
Aceste vorbe îmi aprind în sânge mânia cruntă.
Lacrimi femeieşti, la fel de ieftine cum e minciuna,
avură darul să-l facă a vinde lucrarea cea măreaţă, răsplătită cu sânge şi sudoare.
De aceea, să moară!
Şi în prăbuşirea lui să simt că-nviu din nou.
Tăcere!
Mă-ntorc acasă, războinic de-al vostru.
Neatins de-a patriei simţire, cum plecat-am.
Urmând dorinţa voastră, mă declar mereu supusul vostru.
Făcut-am o pace glorioasă pentru volsci şi ruşinoasă Romei.
Spuneţi acestui trădător c-a folosit în chip nedemn puterea ce i-aţi dat.
Trădător?
- Cum? - Da.
- Trădător, Marcius. - Marcius?
Da, Marcius.
Caius Marcius.
Crezi cumva că pot să te împodobesc cu acel nume ce l-ai furat, Coriolan?
Călcându-şi jurământul,
omul acesta a făptuit trădare.
A vândut pe preţul unor picături sărate
oraşul vostru, Roma. Oraşul vostru!
L-a dat pe soţia şi pe mama lui.
Rupând preasfântul legământ,
precum se rupe putreda mătase,
fără a întreba consiliul de război,
la plânsul doicii lui vărsat-a lacrimi, şi în jelanii vi s-a dus izbânda.
- Auzi tu, Marte? - Nu-l invoca pe zeu, biet plângăreţ!
Mincinos neruşinat!
Mi-e pieptul prea întins pentru cuprinsul lui.
Îmi zici biet plângăreţ?
Tu, sclav nemernic!
Rupeţi-mă-n bucăţi, volsci!
Bărbaţi, copii, înfigeţi fierul vostru în trupul meu!
Eu, plângăreţ?
Cronica va scrie
că-ntocmai vulturul repezit în cuib de porumbei,
am îngrozit pe volscii toţi în Corioli!
Singur făcut-am lucrul ăsta...
...măi băiete!
Să moară de îndată pentru asta!
Subtitrarea: al3x04